Levelek a romániai Snagovból 1957
Nagy
Imre miniszterelnök és a hozzá közelálló személyiségek családtagjaikkal a
jugoszláv követségen találtak menedéket, ahol 1956. november 4-től - november
22-ig tartózkodtak. A mintegy negyven főből álló csoport tagjait - mint ahogy
ez közismert - fondorlatos módon csalták ki a követség épületéből, hogy aztán november
23-án este két repülőgépen a szovjet állambiztonsági szervek a romániai
Snagovba hurcolják őket. A Bukaresttől kb. 30 km-re északra található a román
királyok egykori üdülőhelyén, fokozatosan nehézzé váló körülmények között - amíg
tehették - élték minden napjaikat. „Először, még december 7-én Szántó Zoltánt
és feleségét költöztették el a tó déli partján fekvő Snagov faluba.” Ugyanis már
a kezdetektől fogva Szántó Zoltán politikailag élesen szembehelyezkedett Nagy
Imrével. 1957. január 13-án Vas Zoltán és élettársa követte Szántóékat egy ikerépület
másik részébe kerültek, még úszómedence is rendelkezésükre állt. „Harmadikként
Lukács Györgyöt és feleségét költöztették el Snagov faluba, ahol a Szántó és a
Vas család volt a társaságuk, Lukács 1957. április 10-i hazautazásáig. Január
végén a Bukarestben tartózkodó Kállai Gyula az MSZMP Ideiglenes Intéző Bizottságának
tagja Újhelyi Szilárdot is megpróbálta maguk mellé állítani, próbálkozása
azonban nem járt eredménnyel.
- „mea culpa, mea
maxima culpa”, egy latin szóösszetétel. Magyarul: „én vétkem, én igen nagy
vétkem” -et jelenti.
,*AZ MSZMP Ideiglenes Intéző Bizottságának 1957. április
2-i ülésén Kádár János ezt mondta: „Ennek az ügynek a részét képezi egy másik
határozatunk, melyet ugyancsak végre kell hajtani: Lukács György és Vas
Zoltánnal kapcsolatos határozat, amely szerint ezeket le kell választani a
csoport többi tagjairól. Nekünk az volt a véleményünk, hogy Lukács térjen haza,
Szántó és Vas bizonyos tekintetből maradjanak távol az országtól, mert
hazatérésük, ugyanolyan hatással járna, mint Hegedűs vagy Kovács István
hazatérése, természetesen ellenkező előjellel.”
Lukács György, Szántó Zoltán,
és Vas Zoltán levelezéséből:
„ Lukács György1 1957. január 25-i levele
Kállai Gyulának2
Tisztelt Kállai Elvtárs!
Január 24-i beszélgetésünk
eredményeit a következőkben foglalom össze, az illetékeseknek való eljuttatás céljából.
- Magától értetődik, hogy elismerem a Kádár-kormányt törvényes kormánynak. Érvényben lévő alkotmányunk szerint az Elnöki Tanács nevezi ki a miniszterelnököt és a kormány tagjait** Ez megtörtént, és így a törvényesség minden magyar állampolgár részére kétségbevonhatatlan.
- Ami hazatérésem esetén bekövetkező közéleti szereplésemet (nyilvános fellépéseimet stb.) illeti a következőket jelentem ki
a)
mint múlt év november 18-án Münnich Ferenc3
miniszterrel, élőszóval, múlt év december 16-án a Román Munkáspárt Politikai
Bizottságával (Irodájával) levélben közöltem, november 4. után vissza
szándékoztam térni tudományos munkámhoz, vagyis ahhoz az életformához, amely 26
éve sajátom volt, október 23 előtt 26 éven át nem voltam aktív politikus. Most
sem akarok az lenni.
b)
39 éve vagyok különböző kommunista pártok tagja; 12
évet töltöttem a Szovjetunióban, 11-et a magyar
népi
demokráciában. E hosszú idő alatt mindig az vezérelt, hogy minden cselekedetem
összhangban legyen a párt szervezeti szabályzatával, a szocialista állam
alkotmányával és törvényeivel. Ez alapon akarok élni a jövőben is.
- Elfogadom azt az ajánlatot, hogy Magyarországra való érkezésem után nem adok semmiféle sajtónyilatkozatot, nem fogadok ilyen céllal hozzám jövő újságírót.
- Beleegyezem abba, hogy hazatérésem után néhány hétre valamilyen üdülőhelyre vonulok vissza, amíg az első szenzáció megszűnik.
- Elfogadom azt az ajánlatot, hogy hazatérésem után egy évi alkotószabadságot kapok, mely felment az egyetemi előadások stb. alól.
Románia, 1957.
január 25.
Lukács György
**
Az alkotmány 23.§(2) szerint: „A minisztertanácsot,
illetőleg egyes tagjait a Népköztársaság Elnöki Tanácsának javaslatára az
országgyűlés választja meg és menti fel.” A 20.§(4) pedig kimondja, hogy „Ha az
országgyűlés nem ülésezik, az országgyűlés jogkörét a Népköztársaság Elnöki
Tanácsa gyakorolja.”
„Lukács György 1957. március 10-én kelt levele
Kádár Jánosnak4
1957. március 10*
Tisztelt Kádár Elvtárs!
Sokan tudják: több mint egynegyed
évszázada nem voltam aktív politikus. Ha 1956. október 23-án szakítottam ezzel
a magatartással és elfogadtam az MDP** pártvezetőségi tagságát, majd a
népművelési miniszterséget és az alakuló MSZMP intéző bizottsági tagságát, úgy
azt azért tettem, mert a proletárdiktatúrát veszélyben forgónak láttam és
kötelességemnek tartottam minden tehetségemmel védelmére sietni. Meggyőződésem,
hogy az akkori PB elenyésző kisebbségének, mely politikailag akarta
elválasztani a Rákosi5-Gerő6-regime elleni jogos elégületlenséget
az azt kihasználó akaró ellenforradalomtól, fő vonalában igaza volt. Történtek
persze súlyos hibák is.
Elég a semlegességre, a varsói egyezményből
való kilépésre utalni. Ezeket, mihelyt értesültem róluk - nem voltam tagja
annak a testületnek, mely ezeket a határozatokat hozta***, - elítéltem és
elítélem ma is.
November 4-ike hajnalán kb. 4
órakor, mikor is egy munkában és izgalmak közt eltelt nap után alig aludtam 1-2
órát, kaptam meg közvetítés útján a jugoszláv nagykövetség meghívását. Nagyon
hamar beláttam, hogy elhamarkodott lépés volt e meghívás elfogadása. Fel is
használtam az első kínálkozó alkalmat a távozásra. Nem rajtam múlt, hogy siker
nélkül. November 4-ike biztosította a szocializmus Magyarországon való
fennmaradásának objektív előfeltételeit. Románia internáltságomban csak
távolból, minden közvetlen tapasztalat nélkül, szórványos hírek alapján vehetek
valamennyire tudomást az otthon történtekről. Annyit innen is látni, hogy az
általános sztrájknak vége, hogy a közrend helyreállt, hogy a termelés megindult
stb. A szocializmus építésének szubjektív tényezőjéről megalapozott véleményt
azonban csak rendszeres és folytatólagos közvetlen tapasztalat és értesülés
alapján alakíthatok ki a magam számára.
Mindenképpen azonban vissza
akarok térni október 23-án félbeszakadt tudományos munkámhoz. Sajnos azóta
hosszú hónapok teltek el és még mindig el vagyok vágva félbehagyott
kéziratomtól, jegyzeteimtől, tudományos apparátusomtól, könyvtáramtól stb. Így
készülő marxista esztétikám, melyen már évek óta dolgozom és melynek befejezése
még kedvező körülmények között is éveket vesz igénybe, töredékes állapotban
maradt Budapesten és itt semmiképp sem dolgozhatom rajta.
Közel 72 éves vagyok, 38 éve
veszek részt a kommunista mozgalomban. Azt hiszem tehát, méltányos kéréssel
fordulok a forradalmi munkás és paraszt kormány minisztertanácsához, ha e mű
befejezése kedvéért engedélyét kérem a hazatérésre. Meggyőződésem, hogy ez a
munka a szocializmus építését, a marxista világnézet tisztaságának
helyreállítását szolgálja dogmatizmus és revizionizmus ellenében.
Arról is meg vagyok győződve,
hogy hazatérésemnek és munkám felvételének puszta ténye is szolgálná a
konszolidációt hazai és nemzetközi értelemben, mert nem merülne fel többé az a
kérdés, mért kell a magyar kommunista mozgalom egyik legrégibb résztvevőjének,
a marxista tudomány egy ismert képviselőjének hazájától és munkájától
elszakítva száműzetésben tengődni, holott otthon kizárólag tudományos
munkájának akar élni.
Kommunista üdvözlettel:
Lukács György”
** MDP = Magyar Dolgozók Pártja, az MKP (Magyar
Kommunista Párt) és az MSZDP (Magyar Szociáldemokrata Párt) egyesülésével 1948.
június 12-én alakult meg. Kezdetben Szakasits Árpád (korábban MSZDP) volt az
egyesült párt elnöke. A tényleges hatalmat azonban Rákosi Mátyás (korábban MKP)
gyakorolta.
***
A Varsói Szerződés felmondását az ország
semlegességének kinyilvánítását a második Nagy Imre kormány (1956.okt.24 - 1956.nov.3.)
határozta el. Ennek a kormánynak államminiszterként tagja volt Kádár János és
Lukács György is (Lukács Gy. 1956.okt.27-től), mint népművelési miniszter.
„November 1-jén a kabinet két ülést is tartott s
jóllehet más ügyeket is tárgyaltak, a központ kérdés a szovjet csapatmozgásokra
adott megfelelő politikai, diplomáciai, katonai válasz volt. Kádár, ha nem is
végig, de mind a kabinet délelőtti elhúzódó ülésén, mind - a javaslatára
Andropov7 jelenlétében lefolytatott - esti második ülésén jelen volt.
E drámai lefolyású ülések határozati jegyzőkönyvei ismertek, de ezek a vita
menetét nem tükrözik. Az egymásnak részben ellentmondó visszaemlékezésekből, s
azok egybevetéséből annyi kivehető, hogy a kabinet már délelőtt határozatot
hozott a Varsói Szerződésről és a semlegesség kinyilvánításáról, s Kádár sem
szavazott ezen döntés ellen.
Az egész kormány arra a véleményre hajlott” - mondta
Kádár János - „egy nappal később már Moszkvában, hogy >amennyiben a
(szovjet) csapatok tovább nyomulnak előre Budapest felé, meg kell védeni
Budapestet. Ebben a légkörben született meg a semlegesség gondolata. A
kezdeményező: Tildy Zoltán8.
Mindenki támogatta. Én azon az állásponton voltam, hogy semmit ne tegyünk
addig, amíg nem beszéltünk Andropovval.<
Nagy Imre9 kihallgatása során - részben
eltérően Kádár változatától - azt tartotta kiemelendőnek: a kabinet ülésén azon
megállapításával, hogy > a Varsói Szerződés felmondását nem tudjuk
elkerülni.<, a négy államminszter érdemben egyetértett, csak a részleteket
illetően volt vita. Mindenki többször felszólalt. Ezért> az elhangzottakat
összegezve megállapítottam, hogy a kabinet tagjai valamennyien a Varsói Szerződés
felmondása és a semlegesség kimondása mellett foglaltak állást. Ennek alapján
mindkét kérdés határozattá vált<” (Forrás: Kádár János politikai életrajza
1912-1956 1. kötet 325 old. Szabad tér Kiadó-Kossuth Kiadó 2001)
„Szántó Zoltán10 1957. március-1 -jei
levele
az SZKP KB Elnökségének
A Szovjetunió Kommunista Pártja Központi
Bizottsága Elnökségének
1957. március 1.
Kedves Elvtársak!
A szokatlan körülmények arra
kényszerítenek, hogy Önökhöz forduljak.
A budapesti jugoszláv
nagykövetség elhagyásakor 1956. november 18-án az utcán szovjet szervek
letartóztattak és 1956. november 23-án feleségemmel együtt, Nagy Imre
csoportjával egyidejűleg Romániába dobtak át. Mindez annak ellenére történt,
hogy Nagy Imre csoportjához nemcsak hogy semmi közöm, de káros és áruló
politikájukkal szemben szóban és írásban felléptem.
Amint velem a román elvtársak
közölték, megszületett már a Magyar Szocialista Munkáspárt Ideiglenes Központi
Bizottságának határozata hazatérésemről. De ennek ellenére már negyedik hónapja
ülök Romániába.
Kérem Önöket, elvtársak, ha ezt
lehetségesnek tartják, nyújtsanak nekem segítséget ebben az ügyben, annál is
inkább, mivel a jelenlegi nehéz helyzetben Magyarországon én kétségtelenül
hasznára lennék szerencsétlen pártomnak.
Nagyon örülnék, ha lehetőségem
lenne találkozni vezető szovjet elvtársakkal és megvitatni velük országom
néhány bonyolult politikai kérdését.
Kommunista üdvözlettel:
Zoltán Alekszandrovics
Szántó”
„Szántó Zoltán 1957. március 22-én kelt levele
Kádár Jánosnak
Kádár János elvtársnak
A Magyar Szocialista Munkáspárt
Központi Bizottsága Elnökének1
Kedves Kádár elvtárs!
A napokban, 1957. március 19-én
Tömpe István2 elvtárs az MSZMP Intéző Bizottságának megbízásából
közölte velem a Központi Bizottság határozatát, amelynek értelmében még egy
évig Romániában kellene maradnom3
Arra az ismételt kérdésemre, hogy
mi indította a Központi Bizottságot ilyen súlyos és a munkásmozgalom
történetében teljesen ismeretlen ítélet meghozatalára, Tömpe elvtárs nem tudott
választ adni, és kijelentette, hogy a Párt előtt teljesen ismert az
ellenforradalom előtt és az ellenforradalom alatt tanúsított politikai
magatartásom, senki sem illet engem olyan váddal, mintha a Nagy Imre-Losonczy
csoporthoz tartoztam volna, vagy bármilyen párt - vagy szovjetellenes
cselekedetet követtem volna el.
Éppen azért, mert 49 évi
munkásmozgalmi tevékenységem folyamán, bár gyakran kerültem nehéz, bonyolult és
életveszélyes helyzetekbe, sohasem követtem el olyan cselekedetet, amivel
megsértettem volna a párt, a munkásosztály érdekeit, vagy a proletár
nemzetköziség elveit, a száműzetésre vonatkozó határozatot nem tudtam elfogadni,
abban megnyugodni nem tudok, és ezért kérem annak sürgős visszavonását, hogy végre
visszatérhessek az országba.
Kedves Kádár Elvtárs!
Közismert dolog, hogy éveken át
aggodalommal néztem a Rákosi-féle vezetés szektás, a pártot a tömegektől egyre
jobban elszigetelő politikáját, a pártszerűtlen módszerek alkalmazását, a
párton belüli demokrácia elfojtását. Néhányan tudnak arról is, hogy 1956
márciusában az MDP Központi Vezetőségének ülése után felhívtam a
legilletékesebb szovjet elvtársak figyelmét a magyarországi helyzet aggasztó
alakulására, egy esetleges összeomlás veszélyére és annak súlyos kihatásaira a
szocializmus nemzetközi helyzetére.
Számos esetben felszólaltam az
MDP Központi Vezetőségének ülésein, amiért mindenkor éles visszautasításban,
üldöztetésben és mellőzésben volt részem Rákosi és a Politikai Bizottság más
tagjai részéről.
Mégis mindenkor meg tudtam
maradni a pártszerű keretek között, és végig távol tudtam tartani magamat
mindentől, aminek csoportosulási vagy frakciózási szinezete volt.
Október 23-i magatartásom
ismeretes. Az volt az álláspontom, hogy minden eszközzel meg kell védelmezni a
proletár államhatalmat. Ilyen értelemben szólaltam fel a Központi Vezetőség
rendkívüli gyűlésén, ilyen értelemben léptem fel már az ülés előtt a rádiónál
is, ahová a Politikai Bizottság küldött ki.
A fegyveres harcok idején az volt
az álláspontom, hogy a tudatos ellenforradalmárokról politikai eszközökkel,
jogos (azóta már teljesített) követelések teljesítésével le kell szakítani az
ellenforradalmat támogató megtévesztett tömegeket, hogy evvel is siettessük az
ellenforradalom katonai vereségét. Nyilván emlékszel rá, hogy amikor már az
ország minden részéből, a falvakból is riasztó jelentéseket kaptunk, éppen
ebben a kérdésben támadt éles vitám Hegedűs András elvtárssal.
Nem hallgattam el megbotránkozásomat
a Varsói Szerződés felrúgása, az ún.>semlegesség<
deklarálása és az ENSZ-hez
küldött távirat miatt. E határozatok áruló jellegéről mélyen meg voltam
győződve és véleményemet nem rejtettem véka alá.
Te is bizonyára jól emlékszel,
hogy az MDP összeomlásakor és részben az ellenforradalom általi szétverésekor
én tettem az MDP elnökségében a javaslatot a magyar munkásmozgalom forradalmi
hagyományaira támaszkodó új, marxista-leninista párt, az MSZMP megalakítására.
Nehéz viták után sikerült is ezt a helyes javaslatot elfogadtatni.
Ezek a tények jellemzik
magatartásomat november 4-ig.
Ami a november 4-i eseményeket, a
Munkás-Paraszt kormány megalakulását és a Szovjetunió által nyújtott fegyveres
segítséget illeti, mindezt természetesen helyeseltem, és ma is helyeslem, hisz
e nélkül semmi sem tudta volna feltartóztatni az ellenforradalom győzelmét, ami
az egész szocialista tábort igen súlyos helyzet elé állította volna.
Valótlan és nevetséges volt
egyeseknek az az állítása, hogy november első napjaiban a konszolidáció felé
haladtunk és hogy november 5-én az üzemekben megindult volna a munka.
A tény az, hogy a helyzet nem
javult, hanem súlyosbodott, minthogy a Nagy Imrével szoros kapcsolatot tartó
katonai és rendőri vezetők, mint Maléter11, Király Béla12,
Kopácsi13 stb. maguk is részt vettek, vagy tevékenyen támogatták az
ellenforradalmi akciókat, a tűzszünet után is.
Egyszóval helyeslem a november
4-i fordulatot, de nem helyeslem, hogy ennek előkészítését elkonspiráltátok
előttem, ott hagytatok a pocsolyában. Ezt sem tőled, sem barátaimtól nem
vártam, és erre nem szolgáltam rá. A nehéz helyzet, amibe így kerültem,
megkönnyítette azt a manővert, aminek segítségével behoztak engem és rajtam
keresztül Lukács Györgyöt is a jugoszláv követségre.
A jugoszláv követségre való
bemenés körülményeiről, a budapesti jugoszláv követ és köztem lefolyt
beszélgetésről egyébként részletes nyilatkozatot adtam 1956. december 14-én.4
Hacsak valamit is sejtettem volna
arról, hogy a magyar kérdésben nézeteltérések vannak a Szovjetunió és
Jugoszlávia között, vagy már akkor láttam volna legalább valamit Jugoszlávia
kártékony szerepéről, aminek később a jugoszláv követségen tanúja voltam, a manőver
nem járt volna sikerrel.
Akárhogyan is, a hiba megtörtént,
és ezt igen sajnálom. Azonban a jugoszláv követségen is megmaradtam annak, aki
voltam. Kijelentettem, hogy nem szándékozom elhagyni az országot, otthon akarok
dolgozni, semmiféle káros befolyásnak nem engedtem, ott is harcoltam a magyar
nép, a szocializmus és a proletár nemzetköziség ellenségei ellen. Ha már
beleestem a csapdába, hasznosítani akartam azt a párt számára.
A jugoszláv követségen szerzett
tapasztalataimat 1956. december 14-én összefoglaltam egy terjedelmes
feljegyzésben5, ami egyszersmind visszatükrözi saját nézeteimet is
az összes fontos politikai kérdésekben, tehát politikai nyilatkozatnak is
tekinthetitek azt.
A feljegyzés gyakorlati célja
elsősorban az volt, hogy elősegítsem Nagy Imre és áruló politikájának
leleplezését olyan ténybeli adatokkal, amelyekkel ti esetleg nem rendelkezhettek.
Sajnos, eddig nem láttam semmi nyomát, hogy az írásomban foglaltakat
felhasználtátok volna.
Mint tudod, elhagytam a jugoszláv
követséget, de nem sikerült eljutnom a lakásomra. Néhány nappal később Nagy
Imre csoportjával együtt Romániába kerültem. Megérkezésem után nyomban üzentem
Mogyorós elvtárnak, a román párt Politikai Bizottsága tagjának, hogy sürgős és
fontos ügyben szeretnék vele beszélni. Közölni akartam vele tapasztalataimat. E
találkozást megelőzően a Nagy Imre csoportot felkeresték a román párt megbízottai. Ezt az első alkalmat felhasználtam, hogy a
román elvtársak előtt, az egész csoport jelenlétében élesen visszautasítottam
még a látszatát is annak, mintha én a Nagy Imre-féle csoporthoz tartoznék.
Kijelentettem, hogy minél előbb haza akarok térni, hogy ismét
bekapcsolódhassak a munkába. Kértem azonnali elkülönítésemet a csoporttól. (kiemelés
tőlem)
A román elvtársakkal számos
hosszú beszélgetésem volt.6 Nemegyszer azt mondották, hogy itteni
tartózkodásom csak a budapesti zűrzavarból eredő tévedés eredménye, és
visszatérhetek Budapestre. Ezt, vagyis visszatérésemet, mint mondták és ma is
mondják, a román testvérpárt is így akarja helyesnek az ügy érdekében.
December második felében a román
elvtársak már utazásom valószínű dátumát is közölték, majd néhány nappal
eltolták, és végül teljesen bizonytalanná vált. Kállai elvtárs januári
látogatása után a román elvtársak a leghatározottabban kifejezést adtak annak a
meggyőződésüknek, hogy hazautazásom rövidesen meg fog történni. Február 20-ika
körül ugyancsak a román elvtársak tájékoztattak Kállai elvtárs
telefonértesítéséről, amely szerint az MSZMP Intéző Bizottsága határozatot
hozott, hogy február végén vagy március első napjaiban utazzak vissza
Budapestre.7 Ez után a sok méltatlan hercehurca után kaptam a
legutóbbi értesítést arról, hogy még egy évig Romániában kell maradjak. Nem
értem, miért kellett visszavonni az Intéző Bizottság határozatát.
Ezt az újabb határozatot, mert
igazságtalan és indokolatlan, nem fogadhatom el. Ha elkövettem volna valami
káros, pártellenes cselekedetet, megnyugodnék az ítéletben. Ilyesmiről azonban
szó sincs. Ha nem értenék egyet a párt politikájával, valószínűleg nem
tiltakoznék a száműzetés ellen. Én azonban egyetértek a párt politikájával és
ennek érdekében otthon akarok dolgozni.
Gondoljatok egy kicsit eddigi
életemre is. A kommün után sikerült külföldre szöknöm. 6 évi emigráció után
hazatértem vezető illegális munkára, majd közel 9 évet ültem fegyházban, utána Horthyék
kényszerítettek az ország elhagyására. Az emigrációban vettem részt vezető
magyar pártmunkában. A felszabadulás után csak másfél évet tölthettem otthon,
utána Rákosi 10 évig tartott diplomata minőségben egyáltalán nem leplezett
külföldi száműzetésben. Most ugyanezt folytatná velem még rosszabb formában az
MSZMP vezetősége is? Elképzelhetetlen ez, már csak azért is, mert az én
ismereteimet, sok évtizedes tapasztalataimat a párt igen jól tudná hasznosítani
a mai nehéz időkben.
Kérlek, Kádár elvtárs, ezt a
levelemet megfelelő formában ismertesd a Központi Bizottság tagjaival8 és
pártolólag közöld kérésemet, hogy a rám nézve sérelmes, igazságtalan és
megszégyenítő határozatot helyezzék hatályon kívül és tegyék lehetővé mielőbbi
hazautazásomat.
Nehéz munkádhoz kívánok jó
idegeket, erőt, egészséget.
1957. március 22.
Elvtársi
üdvözlettel:
Szántó Zoltán.”
Jegyzetek:
1. Pontos Kádár tisztségének megnevezése, az MSZMP
vezető szervei ideiglenességének időszakában elnök volt a párt első számú vezetőjének
titulusa.
2. Tömpe István (1909-1988) a belügyminiszter első
helyettese volt 1956 decembere és 1958 januárja között.
3. 1957. március 5-én az MSZMP Ideiglenes Intéző
Bizottsága hozott határozatot arról, hogy Szántó Zoltán és Vas Zoltán még egy
évig ne térhessen haza (A Magyar Szocialista Munkáspárt ideiglenes vezető
testületeinek jegyzőkönyvei. II. kötet. I.m 243.és 259.o.) Miután Kállai Gyula
második bukaresti látogatása után Szántó Zoltán tiltakozásképpen éhségsztrájkba
lépett, Romániába utazott Tömpe is, hogy nyugtassa a felzaklatott Szántót,
továbbá hogy tárgyalásokat folytasson a román belügyi vezetőkkel a csoport
egyes tagjainak ügyében teendő intézkedésekről.
5. Szántót és feleségét 1956. december 7-én költöztették
külön a csoporttól, a tó másik oldalára, Snagov községbe egy villába. Vass és
Ardeleanu rendszeresen meglátogatta 1956 decembere és 1957 áprilisa között.
6. Vass László és Iosif Ardeleanu 1956. december 3-án
folytatott beszélgetést Szántó Zoltánnal.
7. Az MSZMP Ideiglenes Intéző Bizottsága 1957. február
19-i ülésén elfogadott határozat csupán annyit mondott ki, hogy Szántó és Vas
ügyét egyéni elbírálás alapján-külön kell kezelni, de nem döntött Szántó
hazatéréséről.
(A Magyar Szocialista Munkáspárt ideiglenes vezető
testületeinek jegyzőkönyvei. II. kötet I.m.150 o.)
8. Kádár a levelet - röviden - az Ideiglenes Intéző
Bizottság tagjaival 1957. április 2-án, az Ideiglenes Központi Bizottság
tagjaival 5-én ismertette.
Vas Zoltán 1956. december
26-án keltezett levele
Gheorghe
Gheorghiu-Dejnek14
Bizalmas
Kedves Dej Elvtárs!
Bár súlyos hibának tartottam,
amiért az otthonról eltávolítandók listájára kerültem - hiszen akkor már rég
nem voltam a jugoszláv követségen -, elfogadtam, mert megértettem a Román
Munkáspárt vendéglátása szükségességét Nagy Imre és néhány munkatársával
szemben. Ehhez alkalmazkodom is. Nem kétséges azonban, hogy mivel elismerem a
Szovjetunió november 4-i Magyarországnak nyújtott segítsége feltétlenül
szükséges voltát az ellenforradalommal szemben, és helyeslem az ezt követő
kibontakozást, az lenne a leghelyesebb, ha biztosítanák a mielőbbi
hazautazásomat. Sőt, kérem is az Ön személyes segítségét, hogy ez mielőbb
bekövetkezzék. Azt hiszem, nem kételkedik benne, hogy mint eddig hosszú
évtizedeken át, továbbra is a proletár internacionalizmus szellemében, a
kommunizmus eszméje, a párt és a magyar nép szocialista ügyét kívánom
szolgálni.
De levelemben most nem erre a
kérdésre akarok kitérni. Ide vonatkozó véleményemet a román elvtársak, akikkel
beszélgettem, ismerik, s ezt egy haza juttatandó cikktervezetben kifejtettem.*
Politikai fő vonásaiban ez véleményem szerint feltétlenül egyezik Dej
elvtársnak Marosvásárhelyt elmondott beszédével is.**
S most az itteni helyzetemről,
addig is, amíg hazajuthatok. A román elvtársakkal történt első találkozásomkor
elmondották, hogy mint vendéglátók meleg barátsággal vannak irántunk, s az RMP
Politikai Bizottsága (Irodája) határozataként is mindent elkövetnek a
rendkívüli helyzet adta különleges körülményeink megkönnyítésére. Sajnos meg
kell írjam Dej elvtársnak, hogy sok tekintetben csak ígéret maradt. Kérem,
engedje is meg, hogy néhány példát felsoroljak.
Több mint egy hónapja
hozzátartozóimnak küldött levelemet nem továbbították, vagy nem tuttatták el a
megfelelő címre, s emiatt én sem kaptam tőlük egyetlen sort sem. Fogalmuk
sincsen arról tehát, hogy mi van velem, és nekem sem, hogy mi van velük.
Viszont a román Elvtársak, akik intézik a levelezést, nap-nap után hitegetnek,
hogy minden rendben van, csak várjak türelemmel. Megígérték, hogy telefonon is
utánanéznek a dolognak, ami szintén máig nem történt meg. Nem tudom megkapni
emiatt az otthonról kért holmijaimat sem, s ez még akkor is igaz, ha
ruhaneműekben az elvtársak a szükségessel ellátnak.
Súlyos és igen fájdalmas
csontgyulladás keletkezett itt tartózkodásom óta a lábamon. Két hétnél tovább
hitegettek, amíg a végén már tényleg botrányos körülmények között orvoshoz
jutottam. Lehet, hogy egész életemre megérzem ezt a felelőtlenséget. (S jellemző
az is, hogy az egyik elvtársnő foggyulladással hetek óta könyörög fogorvosért,
s mégsem segítenek rajta.)
Negyedik hete kérem a román
elvtársakat, s tényleg már szinte én is könyörgök, hogy szerezzenek be számomra
egy Marx-Engels Briefwechsel I. kötetet, amit minden könyvkereskedésben meg
lehet kapni. Folytatni szeretném ugyanis a párt kiadásában otthon megjelent, s
most orosz és német fordítás alatt levő Marx-Engels életrajzom további
munkáját. Képtelen vagyok ehhez a könyvhöz hozzájutni, s nem tudom hasznosan
tölteni a vendéglátás alatti időt.
Amint közöltem az előzőekben Dej
elvtárssal, már több mint két hete nagyobb cikket írtam, amelyben kifejtettem
az otthoni 1956. október 23. utáni eseményekről a nézetemet, s hogy miben és
mennyiben térek el alapvető kérdésekben Nagy elvtárstól, illetve hol és miben
cselekedett hibásan, s politikája mennyiben nem egyezett meg a magyar
munkásosztály, a magyar népi demokratikus államrend, a szocializmus és a proletárinternacionalizmus
érdekeivel. Arra gondoltam, hogy megelelő előzetes megvitatás után egy ilyen
cikk lényeges segítséget nyújthat a hazai oly súlyos politikai helyzet
kibontakozásához. A cikket elkérték a román elvtársak, s több mint két hete a
kérdésre nemcsak hogy nem térnek, de alkalmat sem adtak, hogy erről velük
beszéljek. Ígéret, és mindig újabb ígéret, hogy elolvassák, megvitatják
következett.
Kéthétnél régebben közölték az
elvtársak azt is, hogy rövidesen alkalmam lesz találkozni a(z) RMP Politikai
Bizottságának (Irodájának) egyik tagjával. Azóta nem tértek vissza a kérdésre.
Bosszantó ez azért is, mert a találkozást követően Mikojan15 és
Kádár elvtársaknak kívántam levelet írni. Most pedig tanácstalan vagyok: minek
írjak, ha minden segíteni akaró készségem az otthoni helyzeten elbukik a román
elvtársak hitegetésén. Csak fáj emiatt az ember szíve, s mint kommunista is,
aki segíteni akar az otthoni helyzeten, aki önkritikával önmaga felé és súlyos
kritikával Nagy elvtárs felé, tisztázni akarja az eseményeket, mit sem tud
tenni, hallgatni kényszerül.
Kedves Dej elvtárs!
Még folytathatnám sokáig a
felsorolást, hogyan bánnak velem. De ha megengedi, csak még két, s inkább
személyes jellegű ügyet. Nem kértem, de a román elvtársak tényleg figyelmesen felajánlották,
ha esetleg magam szeretnék lakni, s nem közösségben, ahol már ismertetett
politikai állásfoglalásom miatt a közvetlen kapcsolataim igen megromlottak, úgy
elköltözhetem máshová. Köszönettel elfogadtam a lehetőséget. Két hete ígérgetik
az elintézést, s így erről természetesen most már le is mondok.***
A román elvtársakkal történt első
találkozásunk alkalmával felajánlották - megint csak nem kértem -, hogy
időnként elvisznek látogatásokat tenni a környéken. Két esetben ez meg is
történt. Egy esetben Doftanán voltam, s egy esetben mintegy két órát autóztunk
Bukarestben. Ennek is már több mint két hete. Azóta felvetettem, hogy Szántó
Zoltán elvtárssal szeretnék legalább találkozni, akinek politikai
állásfoglalásával egyetértek, s a román elvtársak még csak nem is válaszolnak
kérésemre. De egy sor hasonlóan fontos kérdésben tudnám felsorolni, hogy a
román elvtársak mennyiben nem veszik komolyan a vendéglátást, nem adnak
segítséget, s evvel ténylegesen - ne vegye rossz néven Dej elvtárs, ha megírom -
életemet elég szigorú feltételű interrnálássá alakítják át.
Kedves Dej Elvtárs!
Meggyőződésem, hogy mindez nem
fejezi ki a Román Munkáspárt Politikai Bizottságának (Irodájának) velünk közölt
határozatát, sem az Ön véleményét, s fordulok ezért segítségért Önhöz. Teszem
ezt annak kihangsúlyozásával, hogy ha még minden így is maradna, és tízszer
vagy akárhányszor rosszabbul is bánnak velem, meg nem szűnnék kommunistának,
proletár internacionalistának és a román nép és a román párt barátjának lenni,
mindennel a kommunizmus ügyét szolgálni.
S azt is meg kell írjam Önnek, s ha megengedi, hogy így írjam, akit barátként
és mélyen tiszteltem és tisztelek, még ha maradna is minden ahogy - éppen mert
tudom, hogy a(z) RMP mily nehéz és feltétlenül szükséges feladatot vállalt
magára a Nagy Imre és munkatársai csoportja vendéglátásával -, ha újra dolgozni
fogok: sohasem leszek megbántott, még a velem elkövetett legnagyobb sérelmekért
sem, s a közös ügy jegyében ígérem, elfelejtem azokat. (kiemelés - tőlem).
De viszont, ha a felsorolt hibákkal, bajokkal, amint abban bizonyos vagyok, Ön
sem ért egyet, miért is ne soroltam volna fel ezeket, kérve ezek
kiküszöbölését.
1956.december 26
Elvtársi üdvözlettel:
Vas Zoltán”
Jegyzetek:
„
* A „Válaszúton” című írásról van szó.
**
Vas Zoltán valószínűleg Gheorghiu-Dejnek a Magyar
Autonóm Tartomány pártkonferenciáján 1956. december 16-án Kolozsvárott a
magyarországi eseményekkel kapcsolatos beszédére gondolt, amelyről az „Előre”
is beszámolt a lap december 22-i számában. (Magyar-román kapcsolatok
1956-1958.I.m.207-211.o.)
***
1957. január 13-án mégis átköltöztették Snagov
községbe, a tó másik oldalára, a Szántó család mellé.”
„Vas Zoltán16
1957. december 27-i levele
Kádár Jánosnak
1957. december 27
Kedves János!
E napokban olvastam el Szenesnek
Utolsó napjuk c. könyvét * és a rólam írtakat. Tekintve, hogy a Kossuth Kiadó
adta ki, pártkiadványnak kell számítsam. Rágalom, amit rólam ír**,de nem is ez,
amit fel akarok vetni. Milyen érdek és szükségesség az, hogy ilyen írással
személyemet odadobjátok az ellenforradalomnak? Szerintem nem használ ez a
pártnak sem:
annak a pártnak,amelyet minden
erőmmel segíteni és szolgálni akarok.
Nézd János!
Követtem el politikai hibát,
amelyről lehet és kell írni; a Szenes-féle írás azonban nem segíti elő sem a
kritikát, sem a szükséges önkritikát, aminek remélhetőleg mégiscsak eljön a
hazai módja.
Kérésem is csak az, ha (a) párt
szükségesnek is látja a velem szembeni kritikát, amennyire módodban áll, ne
engedd a becstelenség és a rágalom útjára vinni, mint ahogyan a fent idézett
füzet velem szemben teszi. Erre kérem a Politikai Bizottságot is.
Újév napjaiban irom e sorokat.
Boldog új esztendőt, erőt és egészséget kívánok Neked és Valamennyiőtöknek,
akik az ellenforradalom napjai óta építitek a pártot és az országot.
Magamról? Nem öröm, és nem lehet
öröm száműzetésben az Újév. De hát már számolhatom az egy esztendő eltelő
napjait.
Most még hazatérésemről egy-két
szükséges mondatot. Amikor Kállai itt volt, minden további nélkül elfogadtam az
egy éves - távol az országtól - határozatot. Nem mintha helyeseltem volna. De
Ti látjátok jobban a hazai helyzetet - mondottam neki. Most is csak azt írhatom
Neked, semmi különös hivatalos ambicióim nincsenek. Ha adtok munkát, gazdaságit, egyetemi tanárit vagy még külpolitikait
is, világos, hogy elfogadom, s erőm teljét adom bele. (kiemelés - tőlem). Szívesen
mennék azonban nyugdíjba, hogy írással foglalkozzam. Még 1956. októberben - ha
emlékszel - megjelent a Két igaz férfi (Marx és Engels regényes életrajza) könyvem
első kötete,*** ennek írom a II-III-IV. kötetét, ami eltart még egy évig. S ha
nyugdíjas lennék, éppen e miatt nem is kívánnék Budapesten lakni. Feleségemnek
Budapesttől hatvan kilométerre van egy kis nyaralója, ott élnénk.
De hát Ti ismeritek a helyzetet,
s majd határoztok!
Mindezt azért irom meg világos
határozottsággal, mert az elmúlt esztendő eseményei, s benne a magam tragédiája
sokkal inkább megráztak, semhogy ne lássam világosan otthoni szerepemet és
jövőmet.
Kérlek, tolmácsold mindezt a
Politikai Bizottság tagjainak.
Meleg barátsággal:
Vas Zoltán”
Jegyzetek:
„
*Szenes Imre: „Az utolsó napjuk….” Kossuth Könyvkiadó,
1957
**
A szerző a Vas Zoltán értekezése a sajtóval… című
mindössze másfél oldal terjedelmű fejezetben foglalkozik Vas Zoltán
személyével. Szenes a Közellátási Kormánybiztosság elnökének 1956. november
3-án délután tartott sajtótájékoztatóján elhangzottakat idézi és kommentálja a
következőképpen: „A beszélgetés során azután valahogy szóbakerült Vas Zoltán
politikai hozzáállása az eseményekhez. Mondanivalójának lényege az volt: az ő
életét a Szovjetunió kétszer is megmentette. Ezért sokat vívódott, hogy most a
nemzeti felkelés idején>nemzeti felkelés< idején a Szovjetuniót vagy a
hazáját válassza-e?!) (…) És végül kijelentette: ő a hazáját választotta.(…)
(…) Vas Zoltánnak ez a teljes átállása a Nagy Imre
vonalra tükröződött az élelmiszerhelyzetre vonatkozó tájékoztatójából is. A
nehézségeket igen mérsékelten, a valóságot enyhítve kommentálta. Ugyanakkor
rózsaszín képet festett az ellátás akkori állapotáról és különösen várható
javulásáról. Nagy hozsannával és hálálkodással méltatta azt a húszmilió
dolláros segélyt, amelyet az Egyesült Államok akkoriban ajánlott fel - de
amelyet azóta sem kaptunk meg.(…) Már akkor is jónéhányan úgy éreztük - és
utólag ez mind világosabbá vált -, hogy sajtótájékoztatója alkalmas volt arra,
hogy elterelje a figyelmet az ország valós gazdasági helyzetéről, amelyet az
ellenforradalom csak súlyosbított; alkalmas volt arra, hogy hamis illúziókba
ringassa az országot, hogy ezzel is biztatást nyújtson a felkelőknek a további
harc,a polgárháborús állapot fokozására.< Szenes Imre:I.m.110-111.o.
***
Vas Zoltán „Két igaz férfi” című munkája 1956-ban a
Szikra kiadásában jelent meg. Az életrajz folytatását, „Cserébe a
világot…”címmel a Gondolat adta ki 1961-ben.”
Felhasznált irodalom:
A snagovi foglyok
Nagy Imre és társai Romániában
Iratok
Napvilág Kiadó
Magyar Országos Levéltár 2006 Bp.
Szövegmagyarázat:
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image002.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image004.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image006.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image008.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image010.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image012.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image014.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image016.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image018.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image020.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image022.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image024.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image026.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image028.jpg)
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image030.jpg)
1953-1955 között kereskedelmi miniszter. Tagja az SZKP
KB-nak és a Politikai Bizottságnak. Az 1956-os események idején többször járt
Magyarországon.
![](http://optimer.hu/temesvari/voltak_akik_behodoltak/image032.jpg)
Forrás:
Internet - wikipedia
Szerkesztette:
Dr. Temesvári Tibor
Pécs 2011. március
0 megjegyzés:
Megjegyzés küldése
Legegyszerűbben a Név/URL cím használatával szólhat hozzá!